Adaptarea Bubuloimare
Un ocean
Douăzeci de mii de insule
Un sfert din apa lumii
PACIFICUL DE SUD
Pacificul de sud.
Numele este familiar,
dar la 230 de ani de la călătoria epică a Căpitanului Cook,
Acest ocean vast rămâne putin cunoscut.
În adâncurile fără sfârsit,
insule izolate păstrează viata care este rar văzută.
Si astea sunt unele din cele mai curate ape din orice ocean.
Ape turcoaz
si insule de cărti postale, par raiul pe pământ.
Dar nu totul e asa cum pare.
Pacificul de sud are deasemenea o natură neiertătoare.
Insule născute din mari vulcanice
erup cu unice si extreme moduri de viată.
Oamenii au reusit aici în ciuda singurătătii.
Pacificul de sud e o poveste a neasteptatei...
a uitatei lumi unde izolarea a creat birazul si surprinzătorul.
Asta-i povestea vietii într-un ocean de insule.
Episodul 1 UN OCEAN DE INSULE
De senin, un gigant apare din adâncuri.
Acum, monstrul se miscă tăcut,
dar e echipat cu o fortă deosebită.
Unele din cele mai mari valuri din lume se sparg de insulele Pacificului de sud.
Nasterea lor rezumă mărimea acestui ocean.
Furtuna intensificată care a produs aceste valuri,
a călătorit 4. 500 de km ca să ajungă la acest recif putin adânc.
Aceste distante se dovedesc o mare provocare pentru animalele împrăstiate peste tot,
dar când găsesc un nou tărâm, multe evoluează în noi specii.
Colonistii au urmat rute asemănătoare,
si oceanul care i-a izolat de restul lumii,
a devenit centrul culturii lor.
Valurile mari au fost inspiratia,
si călătoria pe ele a fost aici o traditie de mai bine de 1. 500 de ani.
Niciun alt ocean n-a avut un impact mai mare
asupra vietii a atât de multor animale diferite si culturi, decât Pacificul de sud,
si totul se rezumă la mărimea sa.
Întregul Ocean Pacific e atât de mare,
încât poti pune continentele lumii în el,
cu destul loc pentru încă o Africă.
Din întinderea de 15.000 de km, mai putin de 1% este pământ.
Cele mai cunoscute sunt insulele Hawaii.
Sunt asezate la 2. 300 de km la nord de ecuator,
dar povestea lor a fost modelată de sud.
Pacificul de sud e făcut din mii de insule
unite prin cultură si aduse împreună de curentii oceanului.
Majoritatea pământurilor sunt în ape calzi,
dar călătorind spre sud, caracterul insulelor se schimbă.
Noua Zeelandă, nu e tropicală ci temperată.
Curentii oceanului ce răcesc apele Noii Zeelande,
aduc ocazional iceberg-uri.
Pornind din Antarctica, rătăcesc aproape opt luni...
pe drum, trecând pe lângă cel mai sudic avanpost din Pacificul de sud.
Acolo unde apele temperate ale Noii Zeelande se unesc
cu apele înghetate ale oceanului sudic, se află o bucată solitară de pământ...
Insula MacQuarie
130 de km de coastă lovită de valuri.
Arată dezolant, dar nu e pustie.
La un anumit moment al anului e mai multă viată aici
decât pe orice altă insulă din Pacific.
În august, după luni petrecute pe mare, sosesc focile elefant.
Ele depind de această insulă pentru a se împerechea.
MacQuarie în curând va avea 60.000 de foci elefant,
dar nu vor avea plajele doar pentru ele.
O lună mai târziu, un alt val de migratori apare pe valuri.
Acestia sunt pinguinii regali,
si sunt gata să vadă prima insulă după sapte luni.
Au petrecut acest timp vânând pesti si creveti pe întinderea oceanului.
O ultimă barieră si ajung din nou pe teren solid.
Această insulă e de fapt singurul teren solid
pe care acesti pinguini vor pune piciorul.
Cel mai apropiat vecin de MacQuarie e la mai mult de 600 de km,
si în directia opusă locurilor lor favorite de hrană.
Chiar din prima zi a sosirii lor e loc doar în picioare.
Nimeni nu stie cu exactitate, cum navighează înapoi la MacQuarie acesti pinguini,
dar cu atât de multi adulti ce se întorc în fiecare an pentru împerechere,
e clar că functionează.
Pe întinderea oceanului, pinguinii regali duc o viată solitară,
asa că durează putin să se obisnuiască cu aceasta înghesuială.
Odată disputele aranjate, e timpul de a reînnoi vechile cunostinte.
Si focile elefant s-au linistit...
chiar dacă unele încă mai joacă prinselea.
Totusi nu e usor să renunti la avansul
fată de un urmăritor de sase ori mai mare ca tine.
O împunsătură gingasă si pare cucerită.
Si nu doar dragostea pluteste în aer.
La aceste latitudini sudice,
vânturile oceanului aduc ploaia sase zile si jumătate din sapte.
Si când nu plouă...
ninge.
Ar putea fi mult diferit de imaginea idilica a unei insule din Pacific.
Dar surprinzător, ceea ce face MacQuarie atât de plină de viată sălbatică
aduce beneficii si altor insule din Pacificul de sud tropical,
la mii de km. distantă.
Pinguinii si focile de pe MacQuarie depind
de curentii reci si bogati în nutrienti... si asta nu se opreste aici.
Alimentat de cele mai puternice vânturi din lume, curentul continuă spre est
până când loveste vârful Americii de Sud, unde este îndreptat spre nord.
Peste 12.000 de km mai departe, curentul rece ajunge la ecuator
si la un arhipelag îndepărtat...
Insulele Galapagos
Apa s-a încălzit în călătoria spre nord,
dar e încă rece si bogată în nutrienti.
Asta a permis anumitor animale să trăiască aici, pe care nu le-ai găsi în mod normal
asa de aproape de ecuator.
Leii de mare.
Izolati pe Galapagos, sunt aici de asa mult timp
încât au devenit o specie separată.
Când valurile cresc,
leii de mare petrec ore jucându-se prin văluri.
Joaca prin văluri arde multă energie si pot face asta
doar pentru că apele reci sustin un mare număr de pesti.
Leii de mare împart aceste ape pline de nutrienti
cu o altă anomalie ecuatorială.
Pinguinii...
singurii pinguini găsiti la tropice.
Ca si leii de mare, pinguinii de Galapagos pot supravietui aici
pentru că apa îi tine reci si bine hrăniti.
Dar aceste conditii nu sunt constante.
În anii cu El Nino, când curentii se întorc, apele calde o înlocuiesc pe cea rece,
populatia de pesti se diminuează
si apoi, prinsi pe Galapagos, pinguinii si leii de mare mor de foame.
Numărul lor va creste la loc,
dar ăsta-i pretul pe care aceste animale îl plătesc pentru a trăi în aceste insule.
Sunt mii de insule în Pacificul de sud.
Multe sunt incredibil de îndepărtate.
Unele sunt la mii de km. depărtare de cel mai apropiat continent
si la sute de km. de cel mai apropiat vecin.
Imaginati-vă fiecare insulă ca un castel
si oceanul un imens sant cu apă întinzându-se spre orizont în orice directie
si ati înteles esenta izolării lor.
E o minune cum de orice fel de viată ajunge la aceste insule.
Dar indiferent de cât de îndepărtată sau de mică e o insulă,
animalele au cucerit cumva imensa barieră a oceanului
pentru a ajunge la aceste mici pete de pământ.
Pentru putinele norocoase care au reusit,
insulele Pacificului de sud oferă mari oportunităti.
Odată ajunse aici, au libertatea de a fi diferite.
Crabii s-ar putea să nu pară neobisnuiti,
dar este o specie aici ca niciuna alta.
Insula Metoma
Pe această mică insulă din Vanuatu trăieste o adevărată ciudătenie.
E cel mai mare nevertebrat terestru de pe pământ...
Crabul tâlhar.
Cel mai mare poate ajunge la peste 4 kg.,
aproape cât un nou născut,
si are anvergura picioarelor de un metru.
E un crab pustnic cu steroizi.
Noaptea, imensii "tâlhari" prind viată.
Desi acesti crabi sunt găsiti în tot Pacificul,
dar numai pe o insulă nederanjată se pot vedea în asa număr.
De ce mai exact crabii tâlhari au crescut asa mari, e un mister,
dar cu asa putine creaturi reusind să ajungă pe aceste insule îndepărtate,
giganticele crustacee
se pare că au umplut o nisă ocupată în mod normal de mamiferele medii.
Si cu aproape nicio concurentă din partea altor animale de aici,
imensa mărime a crabilor le permite să profite din plin de un alt mare colonist,
ceva găsit aici din abundentă.
Nucile de cocos sunt hrana lor favorită,
de aceea se mai numesc crabii nucă de cocos,
si sunt cunoscuti că le cară la depărtare de 5 km în bârlogul preferat.
Crabii tâlhari sunt probabil singurele animale din lume
capabile să spargă nuca de cocos.
Coaja e smulsă de clestii puternici.
Alte picioare sfredelesc prin găurile de germinare ale sământei
până când în cele din urmă nuca crapă.
Întregul proces poate dura mai multe ore,
dar recompensa e o masă bogată în proteine.
Crabii tâlhari pot conduce insula dar nu sunt stăpânii mării.
Un crab adult s-ar îneca în câteva minute, lucru care ridică întrebarea:
cum au ajuns acesti monstri
asa de multi în cele mai izolate insule ale Pacificului de sud ?
Această femelă poartă răspunsul...
mii de ouă, care vor fi lăsate în curând la mila curentilor oceanului.
Câteva scuturări de coadă e tot ce trebuie ca să le trimită pe calea lor.
Ouăle clocesc imediat.
Apoi larva va avea doar 50 de zile ca să găsească o nouă casă deasupra apei.
Pentru animalele împrăstiate,
găsirea unui loc nou în acest vast ocean, a fost o sansă la un milion.
Pentru a înfrânge singurătatea, a fost nevoie de noroc,
câteodată venind dintr-o sursă neverosimilă.
Cicloanele.
În fiecare an, aceste furtuni tropicale, se formează deasupra imensului ocean.
Cea mai mare poate cuprinde mai mult de 900 de km.
Cicloanele sunt unele dintre cele mai distructive forte din Pacificul de sud.
Surprinzător totusi, au jucat un rol critic
în răspândirea vietii în insulele singuratice.
Si putine insule sunt mai îndepărtate decât acestea.
Insulele Hawaii
La 3.000 de km. de cel mai apropiat continent,
Hawaii este cel mai izolat arhipelag din lume.
Este aruncat asa departe,
încât mai putin de 500 de feluri de animale s-au stabilit aici în 30 de milioane de ani.
În mod remarcabile, multi dintre acesti colonisti
au fost adusi în Hawaii pe spatele cicloanelor.
Pentru un animal, ca să fie supt de vânturile furtunii,
purtat de-a lungul oceanului
si aruncat aici în viată, a fost o problemă de noroc extraordinar.
Totusi, asta e ceea ce s-a întâmplat străbunilor acestei insecte.
E un fel de muscă de fructe...
dar nu una obisnuită.
Mustele fructelor din Hawaii sunt păsările paradisului ale lumii insectelor.
Ele atrag femelele cu un ritual elaborat de curtoazie
si au un nivel sofisticat al comportamentului teritorial.
Masculii mustelor cap de ciocan îsi folosesc capetele ca berbeci de luptă.
Masculul mustii fructului de Claviseta împrăstie feromoni sexuali
din abdomenul ridicat.
Limba sa extinsă e o atractie în plus.
De la acest prim colonizator,
au evoluat în aproape 1.000 de specii,
multe cu propria lor comportare unică.
Când e vorba de a alege un tovarăs, femelele sunt foarte agitate.
O miscare gresită din partea curtezanului si a zburat.
Izolarea Hawaii-ului a avut un efect curios
si asupra evolutiei câtorva din celelalte sălbăticiuni.
Târându-se în jurul acestor ferigi, sunt omizile.
Sunt larvele unei molii si arata destul de obisnuit.
Dar aceste mici omizi sunt probabil cele mai ciudate de genul lor, din lume.
Când una găseste locul potrivit, se asează să mestece dintr-o frunză.
Până acum, totul e normal.
Dar omida nu înghite de fapt bucăti din frunză.
Îsi face o distantă între segmente.
Când a terminat, se va aseza în spatiu.
Deci ce e asa ciudat la acest animal ?
Păi, acestea nu sunt picioare obisnuite de omidă,
si ce urmează nu e comportamentul tipic al omidei obisnuite.
Asta-i o omidă carnivoră...
cu o strângere vicleană si o muscătură pe măsură.
Numeroasele muste de fructe din Hawaii sunt o ocazie prea bună pentru a fi ignorate
si camuflajul ca de băt a altui fel de omidă carnivoră,
e la fel de eficient când păcăleste prada.
Nimeni nu stie ce le-a dus pe omizile carnivore din Hawaii pe această cale,
dar e genul de subterfugiu al evolutiei care-i comun insulelor izolate.
Fiecare insulă din Pacificul de sud are propriul set de creaturi unice
Cu atât de multe insule, acestea se adaugă miilor de animale
care nu se găsesc în altă parte pe pământ.
Izolate de kilometri de ocean,
coloniile umane au dezvoltat deasemenea, diferite moduri de viată.
Fiecare cultură are obiceiurile sale si unele sunt de-a dreptul bizare.
Insula Pentecost
Localnicii sunt în dispozitie de sărbătoare.
Acest om e pe cale să execute unul din cele mai stranii ritualuri din lume.
E o traditie ce testează caracterul celor mai curajosi bărbati.
A fi cu capul în nori, e numai începutul.
Vitele de pădure sunt legate în jurul gleznei.
Ele vor fi linia vietii lui.
De secole, bărbatii Pentecost au sărit cu capul înainte
de pe esafodajul din lemn, vita de pădure fiind singura care le frânează căderea...
O traditie ce a inspirat bungee jumping-ul modern.
Săriturile pot arăta ca acte de nebunie,
dar originile festivalului au o latură serioasă.
Sărbătoresc recolta anuală a secerarii grânelor.
Si cu până la noua cicloane pe an lovind Pacificul de sud,
o recoltă bogată merită a fi sărbătorită.
Apropiatele întâlniri cu pământul mamă, nu sunt calcule eronate.
Părul săritorului de fapt trebuie să perie pământul,
într-un simbolic act al fertilizării.
Si se crede că, cu cât mai aproape de pământ ajunge săritorul,
cu atât mai înalte vor creste grânele anul viitor.
Istoria umană de-a lungul marii părti a Pacificului de sud
datează de mai putin de 2.000 de ani.
Prin comparatie, animalele colonizatoare au ajuns prima dată pe aceste tărmuri
cu peste 30 de milioane de ani înainte.
Totusi, până în secolul al XII-lea,
oamenii au colonizat aproape fiecare bucată de pământ locuibilă.
Înconjurati de apă, oceanul a devenit inclus în cultura lor,
câteodată în moduri surprinzătoare.
În insulele Banks, femeile folosesc marea pentru a crea muzică.
Si cântecele lor sărbătoresc creaturile ce trăiesc în ea.
Indiferent unde s-au stabilit oamenii în Pacificul de sud,
supravietuirea lor depinde
de întelegerea profundă a oceanului si a faunei sale.
Si evenimentele oceanului au fost prezente în calendarul insularilor din Pacific,
de când au ajuns prima dată aici.
Se întâmplă într-o singură noapte din an, în noiembrie.
Înarmati cu torte si plase făcute de mână,
acesti insulari se pregătesc pentru recoltă.
Samoa vestică
Se aduna în apele mici ale recifului,
urmărind si asteptând ceea ce în curând va fi o sarjă de activitate.
Pe măsură ce luna se ridică,
se declansează un fenomen natural si un spectacol foarte ciudat...
Aparitia viermilor.
Viermii Palolo.
Acestea sunt de fapt capetele din spate ale viermilor, segmentele lor reproductive.
Partea cu capul rămâne în roca de coral.
Când ajung la suprafată, ouăle si sperma se vor amesteca.
Valurile spală viermii serpuitori în apele putin adânci
unde sunt culesi de plase.
Întregul eveniment durează doar două ore, dar în timpul ăsta,
pot fi adunate sute de kilograme.
Bogati în proteine si grăsimi,
viermii Palolo sunt caviarul Pacificului de sud.
Ăsta poate fi un fel de festin al vietii scurte,
dar trăind în Pacificul de sud, înseamnă să profiti la maxim de tot.
În fiecare an în iunie, apar rechinii tigru
în apele putin adânci din jurul acestei mici risipite, insule de nisip.
Au călătorit sute de kilometri în asteptarea unui eveniment
ce durează mai putin de două săptămâni.
Si ceasul lor e impecabil.
Puii de albatros stau ca ratele.
Rechinii or fi pierdut elementul surpriză,
dar marea lor vizibilitate va conta foarte putin
pentru comportamentul puilor de albatros.
Chiar acum, concentrarea e pe zbor.
Pentru albatrosii novici, asta nu-i asa simplu cum credeti.
Problema e că pista insulei e putin cam scurtă,
mai ales pentru o pasăre cu una din cele mai lungi deschideri a aripilor.
Zborul neexperimentat sfârseste adesea într-o aterizare umedă.
Si de asta sunt rechinii aici.
Cu simtul lor ascutit,
ajung la pui la câteva momente de la aterizare.
În timpul celor două săptămâni de antrenament,
peste 100 de pui de albatros fac aceeasi eroare fatală...
si rechinii profită la maxim.
Într-un ocean unde hrana poate fi surprinzător de rară,
acest festin anual e ceva de care depind acesti rechini.
Mărimea multor insule din Pacificul de sud înseamnă că hrana este adesea limitată.
Cu cât sunt mai mici si mai izolate, cu atât e mai greu de supravietuit.
Si în acest ocean de insule, exista o mică insulă care rezistă.
Este probabil căminul celei mai îndepărtate comunităti de oameni de pe planetă,
cu o poveste ce poate inspira cu adevărat.
Acesti bărbati sunt de pe insula Anuta.
Această tehnică de pescuit este unică insulei lor
si esentială când vremea e prea dură pentru bărcile lor.
Tentaculele de caracatită sunt folosite ca momeală.
Si sunt foarte eficiente.
Odată ce un banc este găsit, duzini de pesti pot fi prinsi astfel.
Pestii care se zbat sunt ucisi cu o muscătură rapidă a capului.
Anutantii au mai multe tehnici de pescuit decât aproape oriunde în Pacific,
o deprindere vitală, dată fiind dimensiunea insulei lor.
Si asta e toată.
Insula Anuta
Doar o sesime de milă pătrată în suprafată.
Anuta e asa de mică, încât nu contează unde te afli,
sunetul valurilor e mereu prezent.
Viata pe Anuta s-a schimbat putin
de când străbunii acestor oameni au sosit aici, acum aproape 400 de ani.
Multi dintre ei încă îsi petrec întreaga viată pe acest îndepărtat petec de pământ.
Izolarea Anutei a însemnat că cei 300 de oameni care trăiesc aici
au trebuit să devină complet încrezători în ei.
Aproape fiecare metru pătrat al insulei e cultivat pentru a avea recolte
de taro sau de arborele de pâine.
O parte din mâncare va fi depozitată în pământ,
o politică de asigurare împotriva cicloanelor.
Cu câtiva copaci pe insulă,
canoele lor de lemn sunt lucruri venerate.
Unele au fost folosite continuu aproape 150 de ani.
Fără ele, acesti oameni s-ar lupta să supravietuiască aici,
întrucât la mare apelează pentru majoritatea nevoilor lor.
Bărbatii au un plan, indiferent de directia în care îi va duce vântul.
Ei cunosc locatia fiecăruia din recifurile lor,
aliniind jaloane pe insulă pentru a-si măsura pozitia exactă.
Asta face expeditiile de pescuit foarte productive.
Izolarea Anutei a modelat societatea lor.
Prea departe de a face schimburi cu alte insule,
au un foarte puternic spirit al comunitătii.
Totul e împărtit si toti muncesc împreună pentru bunurile comune.
Este secretul succesului lor.
Anuta are una din cele mai ridicate densităti a populatiei de pe pământ,
egală cu cea a Bangladesh, totusi pe micul lor petic de pământ,
acesti oameni au trăit mereu numai din resursele lor.
E o realizare remarcabilă,
care nu-i împărtăsită de toti cei ce si-au făcut o casă în Pacificul de sud.
Pierdută în vastitatea acestui ocean,
este o insulă cu o poveste legendară asupra exploatării.
Insula Pastelui
Aceasta a fost odată cea mai inaccesibilă insulă din lume.
Când primii oameni au ajuns aici, acum 1.000 de ani,
insula Pastelui era un paradis,
gândind că e mai bogată în faună chiar si decât Galapagos.
În acele vremuri, dealurile sale erau acoperite cu o pădure de palmieri giganti.
A fost deasemenea căminul celei mai mari colonii de păsări de mare din Pacific.
Initial, viata trebuie să fi fost usoară pentru locuitorii insulei- Rapa Nui.
Având timp la dispozitie, au trecut la muncă
sculptand uriase statui din piatră, cunoscute ca moai.
Cu mult înainte, fiecare clan a încercat
să sculpteze figuri mai mari si mai înalte decât cele ale vecinilor...
întrecere care urma să fie distrugerea lor.
Mari cantităti de lemn au fost folosite pentru a transporta statuile din piatră,
si încet dar sigur, Rapa Nui au folosit resursele pretioase ale insulei.
În cele din urmă, civilizatia lor a decăzut în haos si războaie.
Clanurile au luptat contra clanurilor cu consecinte dezastroase.
La vremea colapsului lor final, Rapa Nui
schimbaseră insula făcând-o de nerecunoscut.
Acestea sunt dealurile unde odată se ridica pădurea de palmieri giganti.
Si acestea sunt stâncile ce odată răsunau de sunetul acelor mari colonii de păsări,
toate vânate până la exterminare de către Rapa Nui.
Astăzi, giganticele statui de piatră
reamintesc natura precară a vietii pe insulele îndepărtate.
Toti insularii din Pacificul de sud trebuie să scoată cât mai mult
din orice resursă pe care o au...
si Anutantii nu fac exceptie.
Au recoltat fauna care depinde si ea de acest mic petec de pământ.
Fiecare vânător foloseste chemarea sa favorită.
Zgomotul va ademeni sursele lor mai aproape de plasele lor.
Păsări de coastă.
Au petrecut ziua pescuind pe mare,
asa că numai când se întorc noaptea la cuiburi pot fi prinse.
Ar fi usor pentru anutanti să prindă mai multe păsări de coastă,
chiar să extermine colonia.
Dar asta nu-i în modul lor de viată.
Abordarea lor asigura un viitor pentru bucuria viitoarei generatii.
Viata a fost mereu precară în Pacificul de sud,
dar cu echilibrul corect, atât oamenii cât si animalele
vor continua să prospere în acest mare ocean de insule.
Unele din cele mai mari valuri din lume se sparg pe insulele din Pacificul de sud.
Unul din scopurile acestui serial
a fost să capteze puterea grozavă a acestor forte din adâncuri.
Valuri monstru
Asa că echipa s-a îndreptat spre Pohnpei în insulele Caroline
bine cunoscută pentru valurile mari.
La bord s-a aflat surferul de top, cameramanul Bali Strickland.
Deseori spui, dacă as fi cu un metru mai asa, imaginea ar fi fost perfectă.
Asa că de fapt, să prinzi pozitia perfectă e destul de greu.
Dar Bali era obisnuit cu o cameră de casă de această mărime, cum se va descurca
cu una asa de mare ?
Tehnicianul cameraman german Rudi Diesel
a terminat-o de construit pe aceasta doar cu o zi înainte de filmare.
Înăuntru era o cameră ce putea filma cu încetinitorul si în HD.
Până acum, niciunul nu a încercat vreodată să folosească una sub apă.
Sunt pe cale să iau o cameră de peste 100.000 de dolari în apă.
Nu vezi prea mult în monitor.
Din nefericire, cameră s-a dovedit a fi...
păi... sfioasă.
- Doamne ! - Anticiparea era acolo.
Se puneau mari sperante.
Când intri pe pământuri noi trebuie să fii pregătit pentru legănare...
Câteodată trebuie să ai răbdare.
Si a apărut o altă problemă.
Valurile erau mici, semăna cu Cornwall, decât cu Caroline.
Echipa l-a adus pe surferul de clasă mondială, Dylan Longbottom
să dea mărime valurilor, dar a avut efectul contrar.
Când te uiti la mărimea valurilor, e greu de imaginat că într-o singură zi,
dacă erau conditii bune, valurile si-ar fi făcut drum peste capul tău,
cu tunelul ăla perfect.
Dar nu-s semne de ele acum.
A doua zi, Rudi s-a simtit sigur că va functiona camera construită la comandă.
Bine, porneste-o...
Da, merge !
Cuvintele cele mai dorite a fi auzite cât mai des la o filmare- da, merge.
Cuvintele pe care nu-mi place să le aud foarte des, Rudi,
sunt: nu, nu merge. Cred că s-a stricat.
Dar totul a fost în regulă cu camera
si în sfârsit, a fost gata să stropească.
Bali si Dylan au pedalat la zona de surf.
Valurile erau încă mici,
dar reciful dur si ascutit de sub picioarele lui Bali
au fost o reamintire constantă a pericolelor de aici.
Si chiar pe un val mic,
asezarea în pozitie cu echipamentul mare va fi o provocare.
Bali s-a aliniat pentru prima sa filmare...
captând actiunea la o viteză de 20 de ori mai mică decât viteza normală.
O filmare interesantă dar nu ce urmărea echipa.
De ce nu erau acolo valuri mari ?
Nu este pământ între aici si Kamchatka, la 4. 500 km depărtare.
Si valurile care ajung aici pleacă din jurul Japoniei sau coasta estică a Rusiei.
Când o furtună loveste aceste locuri, matură marea, generând intensificare.
E mai degrabă ca si cum ai arunca o pietricică într-o piscină.
Undele radiază în afară
care, când ating pământul, produc valuri.
Asa că dacă mărimea acestor valuri ar fi fost potrivită să mergem pe ele,
Japonia si Rusia ar fi avut o vreme neobisnuită de mijloc de iarnă.
Si asta a fost mai mult decât poti spune despre Pohnpei.
Si încă nu erau valuri mari.
Singura veste bună era că, camera încă functiona si a rămas etansă,
în ciuda faptului că a fost testată
atât deasupra cât si sub apă.
Si apoi, când echipa se gândea că lucrurile nu pot merge mai rău...
Dacă conditiile vor deveni mai calme vom avea probabil băietei
navigând cu bărcile lor de jucărie pe aceasta apă de moară.
Adică, am venit pentru tuneluri de apă de 4 m si avem un fel de curent usor
pentru moment.
E timpul să verificăm hărtile.
Erau vesti mai bune pe frontul rusesc,
o furtună mare alungând valurile de la Pohnpei.
La finalul filmărilor, au sosit valurile,
cele mai mari pe care le-a văzut echipa până acum.
Valurile mari s-au dovedit mai mult decât o provocare pentru Bali.
Si mai era de evitat ascutitul recif.
Ultima filmare a lui Bali promitea,
dar valurile erau încă mult prea mici decât spera echipa.
Văzând potentialul camerei subacvatice a lui Rudi,
am stiut că trebuie să mă duc înapoi
într-una din aceste locatii si să o folosesc la un tunel mare de apă,
pentru că rezultatele vor fi surprinzătoare si unice.
Patru luni mai târziu, cu stiri despre un front mare venind din Rusia,
echipa s-a întors în Pohnpei.
De data asta, valurile arătau mari, chiar si cu surferi în ele.
Si surferul expert Dylan abia astepta să ajungă acolo.
Ne-am întors si am văzut vreo două valuri absolut monstruoase.
Asa că am obtinut, după ce am venit
Si... sunt destul de emotionat,
pentru că am să înot cu această cameră enormă acolo...
si arată periculos !
Valurile mari au adus surferi din toată lumea,
dar asta era cu sigurantă o zi pentru profesionisti.
Bali va trebui să-si folosească întreaga experientă de surfer
pentru a filma fără să-si riste siguranta.
Pozitionarea avea să fie totul.
Asta-i întradevăr un sport periculos.
Superficial, arată putin ca o coborâre pe schiuri pe panta unui munte.
Diferenta aici e că de fapt, muntele te vânează pe tine
si vrea să te însface în timp ce treci.
Pentru asta am venit.
Bali se asează în pozitie pentru prima sa filmare a zilei,
un tunel de apa de 3 m.
Capturarea unei imagini ca asta, lasă putin loc pentru eroare, cum a descoperit Bali.
Am încercat să rezist cât de mult am putut
si m-a supt peste margine până la urmă.
Chestia asta e asa de grea, am fost în spumă, înăuntru, încercând să mă ridic.
Piciorul drept a avut crampe si nu m-am putut ridică repede.
Am fost norocos, nu a fost prea mult în spate,
sau ar fi trebuit să fiu acolo încercând să ies afară.
Pentru următoarea filmare, pozitia lui Bali în valuri a fost perfectă.
Folosind camera cu ralanti sub apă s-a meritat,
aici, pentru prima dată, dezvăluind vortexul creat de valurile uriase.
Apoi filmarea ce a încoronat o zi perfectă.
Am filmat. N-am fost sigur cât de bine a fost.
N-am urmărit-o si încă mai am frisoane pe coloană,
pentru că e probabil cea mai bună filmare pe care am făcut-o în apă, fără îndoială.
Si iat-o.
Surferul valurilor mari, Dylan Longbottom
într-un tunel de apa monstru de 4 m
filmat cu încetinitorul,
Prima filmare de acest gen înregistrată vreodată.
Si de data asta, iesirea lui Bali din val, a fost perfectă.
Subtitrarea: Dorula
Adaptarea Bubuloimare